Литвиненко Людмила Іванівна
Інститут психології ім. Г.С. Костюка
НАПН України н. с. лабораторії
консультативної психології та психотерапії

Застосування методу психодрами у психотерапевтичній допомозі зпроблеми розвитку дефіцитарних жіночих ролей у вітчизняному соціокультурному просторі
Актуальність дослідження. Учасниками більшості психотерапевтичних груп,  і в тому числі психодраматичних, в українському  соціокультурному просторі є жінки, і тому психодрама завжди має справу з гендером, соціальними  стереотипами про українське жіноцтво.  Також групові та індивідуальні теми, що виникають у групах самопізнання, так чи інакше пов'язані з жіночими ролями, їх визначенням у сім'ї, професії, суспільстві. Щораз більше уваги привертає сексуальна культура, існування якої тривалий час якщо не заперечували, то ігнорували. Вивчення теми сексуальності допомагає краще осягнути місце і роль еротичного у житті жінки. 
У сучасному світі бажання самореалізації, самостійності жінки, вільного розвитку її здібностей прийшло в глибоке протиріччя з вихованням  традиційної жіночої ролі, де головне для дівчини – «добре вийти заміж» відчувати себе,  «як за кам'яною стіною» і відповідати очікуванням близьких. І система рольових очікувань, в якій жінці належить розуміти, співчувати, терпіти, піклуватися, коріниться в життєвих сценаріях батьківської сім'ї, в культурному контексті історичного розвитку жіночої ролі. На наш погляд, психодрама – це саме той ефективний метод, який завдяки дії допомагає  виявити внутрішні рольові протиріччя жінки, усвідомити нею обмеження свого рольового репертуару, що походять від сценарних батьківських заборон, а також отримати новий досвід дослідження  жіночих ролей і можливість для зміни жінками свого власного життєвого сценарію. Психодрама як груповий психотерапевтичний метод виникла і розвинулася на Заході. Але  витоки цього методу ми знаходимо в театральній народній культурі, масових театралізованих дійствах, що беруть початок у народних іграх, ритуалах, обрядах, міфах. 
Гра і театралізовані дійства впродовж віків супроводжували життя нашого народу, отже, психодрама органічно вписується в український соціокультурний простір,  співзвучна ментальності вітчизняних клієнтів і психотерапевтів.
Під час написання цієї роботи ми опиралася на концепцію, згідно з рольовою теорію Я. Морено: людина стає особистістю завдяки її сукупності ролей, і кількість ролей визначає її багатогранність; на рольовий розвиток особистості впливає життєвий сценарій батьківської сім'ї [18].
Теоретичні засади: психодраматичний підхід в груповій роботі  з вітчизняним клієнтом
 	Виходячи із зазначеного вище, хочеться відмітити, що психодрама-терапевти, у своїй практиці повинні враховувати те, що особливостями психодраматичної роботи з вітчизняним клієнтом є наслідування, занурювання в глибини власної культури, в якій закладена генетична приналежність до театралізованої гри як основи народної театральної культури (НТК). Соціодраматичні та психодраматичні  процедури здатні виявляти культурні феномени. Найбільш важливими феноменами, з якими психодраматерапевт зустрічається на психодраматичній сцені є культурні стереотипи і  «культурні консерви». 
Робота в психодраматичних групах базується на опрацюванні власного досвіду переосмислення  проблем і конфліктів, кращого розуміння своєї проблематики; подоланні неконструктивних поведінкових стереотипів і способів емоційного реагування; формуванні нової адекватної поведінки  в рольових конфліктах та інших життєвих ситуаціях; самопізнанні, отриманні нового досвіду. 
Поняття  ролі є досить складним. Можливо через складність феномену, його визначення стає непростим завданням для  більшості дослідників.  Визначенням,  яке претендує на повноту і точність, називають дефініцію Р. Тернера: «Роллю ми вважаємо сукупність патернів поведінки, які складають значуще ціле і властиві людині, що займає певний статус у суспільстві (наприклад, лікаря чи батька), неофіційну позицію у міжособистісних стосунках (наприклад, лідера чи послідовника), або, яка  ототожнюється з певною цінністю в суспільстві (наприклад, чесної людини чи патріота)» [34, с.318]. 
Г. М. Андрєєва, посилаючись на думку  М. Дойча та Р. Крауса, вказує на важливість виокремлення аспектів соціальної поведінки, які бере до уваги більшість авторів, коли мова йде про роль [1]. Змістовний аналіз різних підходів до розуміння ролі було здійснено українським  психологом П. Горностаєм, який виокремив одинадцять аспектів висвітлення сутності ролі у соціології та психології  [6]. Цікавим з точки зору практичного застосування рольового підходу в роботі з особистістю є визначення ролі, запропоноване фундатором  психодрами  Я. Морено: «Роль можна визначити як актуальну на даний момент дану у відчуттях форму, якої набуває наша самість» [17, с. 207]. 
Багатоплановість рольової поведінки спонукає багатьох дослідників до класифікації ролей за різними критеріями. Спробою охопити різні форми активності людини є класифікація ролей, запропонована Я. Морено. У ній розглядаються такі рольові категорії: психосоматичні, психологічні, соціальні та трансцендентні   [13, с. 380]. 
Проблема ролі відкриває великі можливості для теоретичних та емпіричних досліджень, а рольові теорії вміщують такий підхід до вивчення соціальної поведінки особистості, який відсутній в інших теоретичних орієнтаціях.  Вже у другій половині минулого століття число емпіричних  та теоретичних досліджень, за даними аналізу стану зарубіжної соціальної психології ХХ сторіччя, досягло десятків [1,5]. Найвідомішими у цьому напрямі є роботи соціологів та соціальних психологів Р. Берт, Є. Ван-де-Влієрт, М. Ван-Селл,  І. Гоффмана, Н. Гросс, Р. Кан, Р. Лінтона, Ж. Лейенс, М. Мендел, Р. Мертона, Р. Ромметвейт, Т. Сарбіна,  Х. Уайт, С.  Уайншип, , К. Фидлер, Ф. Финсч, М. Хьюстоун та інших [1, 5, 6, 7, 12, 21, 22 29, 31, 33].
Теорія символічного інтеракціонізму заслуговує на особливу увагу, оскільки є основним теоретичним та методологічним джерелом рольової теорії особистості та концептуальною рамкою пояснення рольової поведінки індивіда у групі.  Основною працею, в якій розкриті центральні положення інтеракціонізму, є праця американського  філософа, соціолога, соціального психолога Дж. Міда [15]. Розкрити природу соціальної  поведінки  інтеракціоністам дозволив аналіз таких змінних, як структура особистості, роль та референтна група. Структура особистості в підході інтеракціоністів є глибоко укоріненою у рольовій сутності людини.
  У теорії транзактного аналізу досить широко використовується поняття ролі, хоча воно розглядається швидше як робоче поняття, а не категорія, яка несе методологічне навантаження.
Сьогодні плідно розвивається багато сучасних напрямків транзактного аналізу (теорія життєвого сценарію, теорія ігор, перерішення) силами таких дослідників, як Е. Берна, Роберт і Мері Гулдинги, С. Карпман, К. Штайнер, та ін. [2,14].
Серед психодраматичних теоретичних робіт останнього часу уваги заслуговують роботи Девіда Кіппера, Адама Блатнера, а також Грете Лейтц, про  яку вже було сказано вище  [3, 9, 13]. 
 У контексті психологічної допомоги особистості  перспективним бачиться розгляд ролі як модусу особистості, психологічного стану, ресурсу та психологічного захисту. Ці аспекти дозволяють акцентувати особистісну складову ролі, яка втілюється у моментах самопрезентації, інтеракційних характеристиках особистості, формах її буття.  Слід зауважити, що психологічні ролі різною мірою пов’язані з особистістю, але найглибше вплетеною у особистість людини є її життєва  ключова роль. Це роль, через яку уможливлюється доступ до іншої ролі індивіда, тобто одна роль стає ключем до іншої.  Будь-яка ситуативна роль може, за певних умов, сприяти актуалізації більш глибинної ролі (міжособистісної, життєвої). Виконання ролі, як вияву інтегрального психічного стану, завжди поєднує множину різних психічних емоцій та почуттів. Наявність чи відсутність рольового переживання є індикатором прийняття чи неприйняття ролі.  Рольова активність базується на потребі у рольових переживаннях, оскільки, виконання ролі створює відповідне рольове переживання. 
Ресурсний аспект ролі полягає у тому, що роль допомагає самореалізації, адаптації до суспільства і входженню в його структури, і далі стає компонентом структури індивідуальності. До всього сказаного слід додати, що роль є чудовим інструментом захисту, бо дозволяє приховати справжнє «Я» і  наближує розуміння ролі до механізму психологічного захисту.
Серед соціальних феноменів особистості у контексті рольової взаємодії найбільше значення має групова ідентичність, яка конструюється самою особистістю в референтних групах. Важливим для розуміння ролі є те, що  загальний спосіб виконання ролі задається суспільством, але її індивідуальне виконання має особистісну забарвленість, і в цьому виявляється унікальна неповторність кожної людини [6, 17]. 
	 Соціальна роль розглядається у трьох планах: у соціологічному – система рольових очікувань; у психологічному – внутрішня або уявна роль, яка не завжди реалізується у соціальній поведінці; у соціально-психологічному – це виконання ролі та реалізація міжособистісної взаємодії. Взаємозв’язок цих трьох компонентів ролі утворює рольовий механізм особистості.  
З позиції психології особистості намагається побудувати узагальнюючу рольову теорію А. Блатнер. Він стверджує, що теоретична система, яка ґрунтується на концепції ролі, може об’єднати все найкраще, що є в інших напрямах психотерапії, і стати фундаментом еклектизму [3].
Психодраматичний підхід Якоба Леві Морено. Існує багато різних класифікацій ролей, але найширша, що охоплює практично всі прояви активності людини, належить психодраматичній теорії особистості Я.Л. Морено.  Морено визначає ролі, з одного боку як зразки, що розвиваються у певній специфічній культурі, а з іншого – як кристалізацію досвіду дії в різних ситуаціях. Важливість категорії «роль» у концепції Морено, підкреслюється тим, що виникнення ролі він вважав первинним стосовно «Я» (самості, self): «Не роль народжується із самості, але самість з'являється з ролі» [17, с.201]. 
Психодрама, вважав Морено, є основним видом рольової психотерапії, орієнтованої на вирішення глибинних особистісних проблем засобами рольової гри: «Психодрама дозволяє кожній людині продемонструвати, ким вона була і що це було; хто вона є і що це є; ким їй хочеться бути і що їй хочеться мати. У неї завжди є простір для саморозкриття, формування, трансформації та інтеграції» [13, с.302]. 
На думку Я. Морено у психодраматичній концепції людина визначається динамічно у чотирьох вимірах свого існування: діапазон ролей, яку вона грає у своєму житті; мережа взаємодії всіх людей, з якими вона зв'язана; соціальний атом (її особистий емоційний світ) і соціометричний статус [26]. 
Процес формування особистості та соціалізації Морено розглядав як процес поетапного присвоєння різних ролей і набуття досвіду через рольове навчання. 
Своєрідність погляду  втілилась у визначенні первинних рольових категорій: соматичні, психічні, соціальні та трансцендентні ролі, що співвідносяться з тілесним, інтрапсихічним, інтерпсихічним та духовним буттям людини. У нормі в кожен момент життя (за виключенням раннього онтогенезу) людина перебуває у всіх названих ролях. Вони взаємопроникають одна в одну, проте в окремих ситуаціях можливе переважання одних ролей над іншими. Ролі можуть консервуватися, іншими словами закріплятися у стереотипній формі і перешкоджати таким чином спонтанності.
Сама особистість набуває очевидності через ролі, які вона виконує. Розвиток бачиться як соціо-емоційний (розвиток здібності до міжлюдських стосунків) та розвиток рольовий (набуття досвіду через рольове навчання), стадії якого співвідносяться з його уявленнями про спонтанність, міжособистісне буття людини та становлення рольового репертуару. 
Основну увагу Я. Морено приділяє рольовому розвитку, стадіями якого є: ембріональна стадія (матриця органічного розвитку), стадія «першого всесвіту» (ідентичність і реальність цього типу), стадія другого всесвіту (диференціація світу реальності та світу фантазії).  
Один із критеріїв зрілої особистості – це здатність діяти на рівні всіх ролей. Порушення рольового розвитку відбувається внаслідок  випадання стадії, регресу або застою рольового розвитку. 
У зв’язку з рольовим розвитком в цілому, у психодраматичній ситуації, зокрема,  Морено обговорює процеси рольового навчання як форми рольового розвитку. До цих процесів відносяться розпізнавання ролі, рольова гра, прийняття ролі.
 Ролі можуть не лише розвиватися, але й деградувати, згортатися, що виявляється в атрофії ролей чи вторинному рольовому дефіциті. Дефіцит тут – це відсутність того чи іншого рівня ролей хоча вікова норма їх передбачає, або недостатній рольовий репертуар у межах певного рівня, або недостатнє оволодіння роллю.  Особлива проблема – це проблема рольової надлишковості та взаємодії між ролями (рольового конфлікту). Морено розрізняє інтрарольовий, інтеррольовий та інтраперсональний конфлікт. Психодраматична практика підтверджує функціональний взаємозв'язок між особистістю і роллю.

Вплив життєвого сценарію сім'ї на розвиток і формування ролей
«Все мы являемся звеньями в цепи поколений, и порой нам приходится, к собственному удивлению, «оплачивать долги» прошлого наших предков. Эта своеобразная «невидимая преданность семье» подталкивает нас к неосознанному повторению приятных ситуаций или печальных событий»
 (А. А. Шутценбергер)
Чим багатша наша система життєвих ролей, тим багатогранніша наша особистість і тим більше у нас можливостей для творчої самореалізації. «Досягнення спонтанності та креативності» –  це основна мета психодрами [17]. Поняття спонтанності є ключовим чинником розвитку особистості. Спонтанність визначається Морено як адекватна реакція на нові умови або нова реакція на старі умови. Однією з форм обмеження спонтанності особистості є порушення функціонування психологічних ролей людини. Недостатнє використання ролей у повсякденних ситуаціях часто спостерігається внаслідок явища, описаного Е. Барбоуром і Зеркою Морено як рольова втома, або «втрата енергії через тривале непродуктивне виконання ролі" [16]. 
            У житті людини окремі особистісні ролі виявляються нерозвиненими, заблокованими внаслідок того, що на етапі створення ці ролі подавлялися, витіснялися, або не отримали достатнього розвитку насамперед під впливом значущих дорослих та інших авторитетних фігур у ранньому дитинстві. Засобами психодрами можна не тільки аналізувати рольовий репертуар, визначати такі особистісні ролі, які в результаті рольової соціалізації виявилися заблокованими, витісненими або нерозвиненими, а й розвивати їх, коригувати життєві ролі і сценарії. 
Сім'я  безпосередньо бере участь у побудові життєвого сценарію особистості. Заборони та приписи, спочатку йдуть від батьків, формують усілякі бар'єри на шляху вільної рольової самореалізації особистості. І людина змушена проживати не своє життя, а реалізувати сценарій, нав'язаний батьками або сприйнятий від предків. 
         Ось як пише про це А. А, Шутценбергер: «З народженням і навіть в утробі, дитина отримує певну кількість послань: йому передають прізвище та ім'я, очікування ролей, які йому доведеться грати або ж уникати. Ці явні й неявні очікування будуть «програмувати» дитину. Потім родина й оточення почнуть вводити цю програму в психіку дитини: його життя і смерть, шлюб або безшлюбність, професія чи покликання, майбутнє стануть, таким чином, похідною від усього сімейного контексту – висловленого і невисловленого» [26, стор.182]. 
Батьківські заборони, які перетворились на складові частини життєвого сценарію особистості,  стають бар'єром на шляху до її власних ресурсів. Але з допомогою психодрами можна «повернутися» у той далекий період дитинства, коли була накладена заборона, і психодраматично «переграти» його заново, по-новому поглянути на ту роль, яка не розвивалася. Виведення на сцену тих вузлових моментів, навколо яких розігрується життєва драма людини, допомагає усвідомленню деструктивного впливу сценарію, сприяє виходу з нього. Але справжньою метою зміни особистості має стати не поліпшення сценарію, а звільнення людини від нього [2, с. 95, 239-245]. 
          І якщо справжня самореалізація людини пов'язана із його особистісною свободою, то по-справжньому самим собою можна бути тоді, коли у нас багато ролей і ми ними добре володіємо. Тобто важливо, щоб всі ролі представляли собою розвинений і гармонійний рольовий репертуар.
Експериментальні дослідження
З огляду на актуальність досліджуваної проблеми розвитку дефіцитарних жіночих ролей нами було розроблено теоретичну модель та методики дослідження, здійснено апробацію та збір емпіричного матеріалу стосовно особливостей психотерапевтичної допомоги з проблеми розвитку дефіцитарних жіночих ролей на основі психодраматичого методу.
Зазначимо, що у дослідженні  ми ставили наступні завдання:
•	окреслити методологічні принципи застосування методу психодрами у вітчизняному соціокультурному просторі; 
•	дослідити специфіку та міру розвинутості   жіночих ролей;
•	проаналізувати та дослідити механізми порушення рольового розвитку («застій ролі», «застрявання в ролі», рольова регресія);
•	визначити складові моделі впливу психодраматичного методу на розвиток   дефіцитарних жіночих ролей;
•	визначити процеси рольового навчання. 
З метою збору попереднього анамнезу учасників дослідження (щодо життєвих сценаріїв батьківської сім’ї, важливих життєвих ролей у сім’ї) ми застосовували методику “Первинне інтерв’ю”; з метою дослідження стосунків особистості з тими людьми, які складають її проксимальну реальність (структури міжособистісних стосунків) та діагностики гомеостазу (залежить від стабільності стосунків) було використано методику “Соціальний атом”; щоб виявити розвинені та дефіцитарні жіночі ролі,  визначити взаємодію між ними ми використали методику ”Карта життєвих ролей” та соціодраму; щоб проаналізувати складне сплетіння сімейних історій, виявити зв'язки між поколіннями, які представлені в житті людини як несвідоме повторення досвіду (як правило, драматичного) попередніх поколінь використовували побудову психогенограми; з метою  визначення складових моделей впливу психодраматичного методу на розвиток   дефіцитарних жіночих ролей проводили аналіз протоколів психодраматичних сесій та опис окремих випадків жінок – учасниць психотерапевтичних експериментальних груп; основним психотерапевтичним методом розвитку дефіцитарних жіночіих ролей було обрано метод психодрами.
У дослідженні брали участь психодрама-терапевти; шкільні психологи та соціальні педагоги, які навчаються методу психодрама (перший і другий ступінь), учасники психотерапевтичої психодраматичної групи, (загальна кількість 48 осіб).  Із них: чоловіків, віком до 40 років - 6,   жінок,  віком від 24 до 40 років – 42.
	Людина здобуває ролі на певних етапах життя (життєвий цикл). Жіночий життєво-віковий цикл має декілька етапів, упродовж яких іде засвоювання спектру  соціальних ролей:
   Дівчинка (дочка, онука, сестра, школярка, хрещениця, небога, подруга).
  Дівчина (дочка, онука, сестра, хрещениця, небога, подруга, кохана, віруюча та ін.).
   Жінка (дружина, мати, господиня, невістка, кума, хрещена, сусідка, зовиця, дочка, сестра, патріотка, віруюча, керівник, акторка, аналітик та ін.).
   Бабуся (мати, свекруха, теща, бабуся, господиня, сусідка, кума, хресна віруюча та ін.). 	 
	Процес формування ролі починається з народження, з того моменту, коли дитина починає відчувати зовнішні стимули. Спочатку формуються фізіологічні ролі («той, хто їсть, спить» та ін.). З розвитком дитини зовнішні соціально-культурні аспекти нової інформації стають  диференційованішими  і чіткішими, а також міцнішає  їх вплив  на формування ролі. 
	Згідно з  психоаналітичними теоріями, дитина починає відчувати себе приналежною до певної статі  дуже рано. І це обумовлюється прихильністю дитини до своїх батьків. На відміну від хлопчиків, дівчатка залишаються в  ближчих стосунках зі своєю матір’ю. Процес соціалізації статі починається з народженням дитини і  втілює конкретну програму гендерного виховання. Початком її є блакитна чи рожева стрічка, якою перев’язують конверт з новонародженим немовлям. Далі ідуть ігри для хлопчиків і дівчаток.  У сім’ях, де  народжується більше  2-х  дітей, дівчаток залучають до догляду за  меншими дітьми. У розмовах дорослих, особливо батьків,  чітко простежуються їх настановлення щодо  призначення дитини в сім’ї та суспільстві. Рольові орієнтації  доньок, як правило,  частіше обмежуються створенням сім’ї. Змалку дівчинка поступово пізнає  першорядну для жінки роль матері.  Діти схильні відтворювати сценарій життя батьківської сім’ї, тому ролі батька/матері є центральними ролями в процесі соціалізації дітей.
 Під дією таких чинників –  агентів соціалізації –  як сім’я, релігія, школа, група однолітків, значущі інші (родичі, знайомі, сусіди), засоби масової комунікації та ін. індивід засвоює (інтеріорізує) культурні норми та цінності. Кожна взаємодія із зовнішнім світом створює «слід пам’яті», який записується в мозку. Цей психічний запис складається із інтерналізації аспектів «Я» в стосунках з аспектами іншого  і пов’язаний з пам’яттю про почуття, які переживалися. В процесі міжособової взаємодії (інтеракції) відбувається навчання ролі. Рольові очікування (експектації) значущих для людини осіб стимулюють до якісного виконання ролі. 
Перейдемо до розгляду отриманих результатів.  Отримані результати нашого емпіричного дослідження показують  розвинені та дефіцитарні жіночі ролі (див. табл. 1.1).  Дослідження  показало, що кожна жінка в своєму житті  виконує спектр ролей, однак  з-посеред них завжди виділяються більш розвинені і менш розвинені. 
 З таблиці видно, що роль дружини визначальна, а мати, господиня, невістка, донька, сестра, сусідка, хрещена обумовлені цією роллю.
Дослідники української сім’ї часто вказували на таку її особливість, як демократизм та егалітарність у взаєминах чоловіка та дружини, звично порівнюючи становище жінки в українських та російських сім’ях. Іноземці, які мандрували в різні часи Україною, спостерігаючи стосунки в українській сім’ї, зазначали, що взаємна любов і взаємоповага подружжя створювала в господарстві набагато кращу гармонію і порядок, аніж влада і послух у росіян [21]. 
  Серед учасниць груп  роль дружини виявилась найрозвиненішою (77%), часто вона описується  такими психічними характеристиками: «порадник», «вірний друг», «помічник», «привітність»; проте трапляється і негативне забарвлення: «принижена», «зраджена», «знецінена».
 Стосовно подружніх зрад: зазвичай жінка замовчувала факт зради чоловіка, бо зайвий розголос означав би погану славу для усієї сім’ї, а от чоловік за зраду карав дружину фізично. Ці культурні стереотипи зустрічаються і дотепер у сучасних сімейних стосунках.
Отже, культура покладає на жінку великий обов’язок забезпечувати сприятливий психологічний клімат у подружжі. Ця важлива роль вимагає 
Таблиця 1.1 Кількісні показники типових ролей вітчизняних жінок
Розвинені ролі (%)	Дефіцитарні ролі (%)	

дружина (77%)	
сексуальність, насолода своїм тілом  (25 %)	

мати, сестра, донька (55%)	
         прийняття свого тіла     (25 %)
	
жінка, подруга, віруюча, друг (44%)	жіночість 
(20 %)	

модниця, креативна (33%)
	любляча  дружина 
(17 %)	
психолог, спортсменка (27%)
	любляча, любима (не заміжня) коханка 
(15%)	
колега, господиня (22 %)	хороша мама (10 %)	
кума,  поціновувачка музики, сусідка, волонтер, керівник, наставник, лідер, турист, невістка, клієнт, психолог, порадниця, розрадниця, модниця, креативна, жартівлива, професіонал,  керівник, активістка, спокусниця,  бунтар, домогосподарка, творець, жертва, суддя(11%) 	

лагідна, рівна партнерка, емоційна, успішний професіонал, відпочиваюча
(8%)

неабиякої гнучкості, з одного боку, та готовності нехтувати власними інтересами, настроями, з іншого.
На другому місці серед розвинених ролей є роль матері (55%). Материнство, взаємини матері та дитини – це комплекс різних за своєю природою компонентів, що становлять складну систему. На її характер та особливості впливають і біофізіологічні, і психологічні, і соціокультурні чинники. 
Материнство було осереддям, соціокультурною цінністю, неодмінним елементом наявного в традиційному українському суспільстві стереотипу фемінності, що цілковито визначало безумовну спрямованість особистості жінки на виконання репродуктивної функції і соціальної ролі матері.
Є ролі зовсім нерозвинені: любляча, любима, жіночість, прийняття свого тіла, сексуальність, насолода своїм тілом,  хороша мама, приймаюча, відпочиваюча,  коханка, успішний професіонал. Соціодрама допомогла виявити  шкалу жіночості, яка базується на колективних аспектах ролі, що проявляються в соціокультурній рольовій поведінці. Ця шкала складається із таких компонентів:  емоційність, сенситивність, інтуїція, сексуальна привабливість, витонченість, кокетливість, гордовита постава і хода, емоційна експресивність, чуттєвість, турботливість.
 Розвиток життєвих ролей упродовж життєвого шляху людини не завжди безпроблемний. Деякі ролі формуються з великими труднощами, запізненням, деформаціями, інші – залишаються активними; деякі ролі людині важко прийняти, від інших тяжко відмовитися. Такі процеси супроводжуються рольовими конфліктами в сфері життєвих ролей.                                                        Відомо, що деформація в соціальному атомі, соціальна «смерть», протиріччя, напруга, конфлікти у стосунках призводять до деформації ролі, «застою», недорозвиненості, відсутності.
	Серед великої кількості освоєних людиною ролей виняткове значення мають статеві та гендерні ролі. Накопичуючись, вони становлять ідентичність, найістотніші характеристики людини, без яких вона не може існувати як свідома, повноцінна особистість. Спонтанність – великий дарунок природи, з яким народжується людина. Цінність психодрами - в її можливостях спонукати протагоніста описувати досвід його внутрішнього світу вербально і невербально. Спонтанність підштовхує індивіда до адекватної реакції на нову ситуацію чи нову реакцію на стару ситуацію. Це дає гнучкість для виконання різноманітних ролей у стосунках і всередині себе,  і в своєму оточенні. На жаль, багато невирішених конфліктів, почуття тривоги подавляють спонтанність. Це, в свою чергу, призводить до розвитку дисфункціональних ролей.  
У своїй роботі ми робили акцент на дефіцитарних жіночих ролях. Дефіцитарні жіночі ролі – це ролі, які є обмеженими або зовсім відсутніми в рольовому репертуарі і вони ведуть до ускладнень і неможливості задоволення базових потреб, досягнення поставлених цілей чи забезпечення власного благополуччя. 
За допомогою аналізу результатів застосованих методик нам вдалось виявити характеристики дефіцитарних жіночих ролей (табл. 1.2). Серед дефіцитарних жіночих ролей на першому місці є сексуальність, насолода своїм тілом  (25 %); прийняття свого тіла  (25 %).
	З появою знаменитих робіт З. Фрейда в психологічних наукових концепціях сексуальності надається величезне значення. Для розвитку людської особистості незаперечно підкреслюється важливість сексуального чинника. Сексуальність (за Г. Аммоном) – одна із центральних «Я»-функцій, укорінених у несвідомому людини, що в своїх проявах завжди відображає і представляє цілісну «Я»-ідентичність [22]. Розвиток сексуальності, як й інших центральних функцій «Я», може бути порушеним і набувати рис деструктивної активності, а може бути  зупиненим, проявляючись в якості певного психічного дефіциту. Причиною порушення сексуальності в учасниць психодраматичних груп було сексуальне насильство в дитячому та підлітковому віці.
Таблиця 1.2 Характеристика дефіцитарних жіночих ролей

Дефіцитарні ролі	Поведінкові прояви	
Внутрішня феноменологія	
	гіперкомпенсація	уникнення	функціонування		
сексуальність, насолода своїм тілом  (25 %)	надмірні статеві контакти, імітація оргазму	уникнення стосунків	
механічний секс	жінка не може отримувати задоволення від сексу	
прийняття свого тіла     (25 %)
	надмірна турбота про зовнішній вигляд	не звертає увагу на своє тіло	погано одягається, не лікується	надто високі стандарти,неприйняття в дитинстві батьками, однолітками	
жіночість 
(20 %)	намагання здаватися ідеальною	холодність, обмеження контактів	
«дівчина пацан»	
невпевненість у собі	
любляча  дружина 
(17 %)	надмірна турботливість, намагання здаватися ідеальною	відторгнення, холодність, обмеження контактів	вимогливість, критика дій чоловіка	недовіра до чоловіків, невпевненість у собі	
любляча, любима (не заміжня) (15%)	неупорядковані статеві стосунки, стосунки без почуттів, фрустроване бажання сім’ї	цинічне ставлення до сексу	терпіння, приниження	недовіра до чоловіків, невпевненість у собі	
хороша мама
(10 %)	надмірна опіка	не народжує дітей	погане поводження	«я погана мама»	

У поведінці дефіцитарна сексуальність проявляється у нездатності до встановлення глибоких, інтимних взаємин; униканням емоційної близькості, низькою сексуальною активністю або її відсутністю; униканням реальних сексуальних контактів (які можуть відбуватися лише за умови сильного пресингу зовнішніх обставин) аж до повної відмови від них; розгубленістю і пасивністю у ситуаціях, що вимагають прояву своєї сексуальності; несформованістю сексуального репертуару, нездатністю повідомляти про свої бажання та потреби іншим. Дефіцитарна сексуальність пов'язана зі страхом контакту й дотику і набуває форми  фригідності або відмови від сексуальності.  	 
	Особистість з вираженою дефіцитарною роллю сексуальності  характеризується відсутністю сексуальних бажань, слабкою емоційністю, поганим розумінням людей; низькою оцінкою свого тілесного образу та сексуальної привабливості;  нездатністю відчувати радість від власного тіла;  сприйняттям статевого контакту виключно як механістичної взаємодії і суб'єктивно неприпустимого вторгнення; сприйняттям сексуальних відносин як «брудних», «непристойних», що не дозволяє міжособистісним контактам досягати будь-якої глибини.
	Психодрама  пропонує учасникам групи досліджувати свою історію з позиції різних ролей. Члени групи бачать свої численні ролі як аспекти свого існування, вони рефлексують,  яким чином ролі визначаються, формуються і використовуються. У психодрамі набувають важливості характеристики ролі (техніка «Введення в роль»). Люди в групі діляться  один із одним знаннями про роль і створюють нові очікування. Через техніку «Дзеркало» протагоніст спостерігає за самим собою зі сторони і бачить, як виглядає роль. Методологія рольової гри привносить у дослідження ситуації, проблеми, розмаїття прийомів й образів.  Рольова гра, групові ігри, індивідуальні ігри  із розігруванням сцен, усвідомлення своєї позиції, повторне «перегравання» проблемних ситуацій, використання  психодраматичних прийомів і технік  дозволяють знаходити ефективні способи поведінки учасників групи в їх теперішніх ролях і розширюють їх рольовий репертуар загалом.
	Природними є стосунки між роллю і дією. Виконання ролі є спонукою до спонтанності. Живість, креативність і спонтанність, проявляючись у драматичному контексті, уможливлюють самовираження і саморозкриття.
Таблиця 2.  Розвиток дефіцитарних жіночих ролей
Дефіцитарні ролі	Причини розладу	Психодраматичні інтервенції	
любляча  дружина 	сексуальне насильство	 гра з насиллям	

любляча, любима (не заміжня)	 
сексуальне насильство	ігри, де відстоюється гідний статус у стосунках, боротьба за вільне рівноправне шанобливе ставлення партнера до себе; ігри про ранній негативний сексуальний досвід.	
жіночість 	трансгенераційні передачі	робота з психогенограмою	
прийняття свого тіла  
	психологічне насильство	ігри, де відстоюється гідний статус 	
сексуальність, насолода своїм тілом 	сексуальне насильство	ігри з насиллям	
хороша мама	               фізичне насильство	віньєтка  «Велика мати», гра «Доньки-матері», ігри про маму	
	 
	 Розглянемо випадок із практики, який показує складне переплетіння сімейних історій і виявляє зв'язки між поколіннями, що негативно впливають на формування  ролі жіночості.
Випадок  
               Валя (26 років), психолог, не заміжня.
Наразі має проблеми з роботою; переїхала до Києва з районного центру. Погано вписується в контекст групи. Замкнена, малоемоційна, напружена. Живе з мамою, тато помер, коли їй було 2 роки. Відчуває суцільну нелюбов до себе, самотність, відсутність підтримки, допомоги.  "Найближчі  для мене люди – група. Я йду на заняття і знаю, що група мене витягує. У мене нікого більше немає, мені ніде брати сили, щоб виживати». Має явний симптом (м’язовий панцир): в області плечей – скутість, важкість, напруга; з боків – біль, «б’є струмом», неможливо доторкуватися.
У гру в якості протагоніста Валя потрапила з тематичного заняття "Соціальний атом», в якому простежуються  сліди соціальної смерті (поняття Я. Морено) – смерть батька, що проявляється у втраті любові.   Саме ця робота  підняла тему «Як впливає мій рід на моє життя?».      
         Протагоністу було запропоновано побудувати геносоціограму, яка  дозволяє проаналізувати складне сплетіння сімейних історій, виявити зв'язки між поколіннями, які представлені в житті людини як несвідоме повторення досвіду (як правило, драматичного) попередніх поколінь [26].
Геносоціограма (коротко ):
Валя вибудувала два крила роду. Праве крило - по чоловічій лінії - обрубане, змогла поставити тільки батька, ліве – по жіночій лінії було представлене в 4-х поколіннях: мама, сестра мами та ненароджена сестра Валі в першій лінії, бабуся по мамі, прабабуся, прапрабабуся. Жіноча лінія отримала назву – «самотні, холодні жінки». Чоловіки  в роду (по лінії мами) помирають рано, не своєю смертю.
 	У побудові роду Валя стала на своє місце і запитала: «Чому жінки залишаються самотніми, що їм допомогло вижити i яка у них є  таємниця?»
З'явилася таємниця, пов'язана з прапрабабусею,  посланням, яке передавалося з покоління в покоління: «Несіть свій хрест, ви будете самотніми, нещасливими, бо ви забирали щастя в інших». Цю таємницю протагоніст трактує як прокляття, яке переслідує їх в 4-х  поколіннях.
 Протагоністка побачила свою сімейну історію, яка об’єднувала минуле і теперішнє. Всі жінки боялись щось змінювати, функціонували в наступних ролях: «самотня», «з відсутністю любові», «холодна», «із замороженими почуттями». Всі жінки, не маючи досвіду любові, турботи, захисту від своїх матерів через перенесені страждання блокували психологічну роль люблячої матері, ніжну жінку в 4-х поколіннях, що привело до регресії на соматичний рівень (аби діти були одягнені і нагодовані). Нелюбов передавалася із покоління в покоління. 
У вправі "Віяло жіночих ролей» у Валі не було жодної ролі, в якій вона відчувала себе успішною. У Валі ключова жіноча роль – «жіночість» виявилася дефіцитарною, в її роду порушено послідовне просування від соматичних ролей до трансцендентних. Психосоматичний симптом у вигляді м’язового панциру має наступне  психологічне наповнення: заборона на любов, на задоволення. 
У результаті психодраматичного дійства, Валя похоронила таємницю разом з прапрабабусею; попрощалася з батьком та отримала від нього послання про любов i підтримку; мамі виразила образу за те, що звалила на її плечі  таку важку проблему i попросила у мами  постійної підтримки; у ненародженої сестри попросила пробачення.
        Ф. Дольто висунула припущення про існування міцного зв'язку між несвідомим матері і несвідомим дитини в пренатальний період її розвитку. Дитина вже в цей період, на думку автора, знає, вгадує і відчуває те, що  стосується її сім'ї впродовж декількох поколінь. Таким чином, можна припустити, що вже на цій стадії від однієї жінки до іншої передавалася нелюбов до життя, до материнства, до всього взагалі. «Все, що замовчується в першому поколінні, представники наступного носять у своєму тілі» [6].
В. Де Гольжак, французький психоаналітик, що працює в трансгенераційному підході, ввів поняття "генеалогічного глухого кута» і «соціопсихічного вузла». Він вважав, що дитина успадковує протиріччя, що пронизують родові лінії, з яких вона вийшла, точніше, які залишили відмітину на житті батьківської пари. Батьки передають своїм дітям сліди конфліктів, які не зуміли або не захотіли вирішувати. Так виникають сімейні таємниці, які, будучи покликаними захищати членів сім'ї від сорому, безчестя дають зворотній ефект. Далекі від того, щоб оберігати нащадків, вони швидше чинять на них сильний вплив, аж до повної структуризації їх життя [6]. 
Покоління бабусь членів нашої групи належало до покоління, яке пережило голод, розруху і втрату близьких. Діти першої світової війни, революції та громадянської війни, солдати Вітчизняної війни жили без електрики, холодильників, літаків, радіо і телебачення. «Працюй, поки не помреш або поки не закінчаться сили» – це про них. Політика держави була спрямована на залучення жінок у виробництво і сприяла розвитку емансипації з усіма її наслідками. Жінки швидко набували «чоловічих» професій і працювали за верстатами, що було представлене у  суспільстві як найбільше досягнення соціалізму, що звільнив жінок від «домашнього рабства». Під час війни жінки брали до рук автомати і перетворювалися з жінок, «що дають життя», на жінок, «які несуть смерть».  
      Висновки
Розвиток дефіцитарних жіночих ролей відбувається за рахунок розвитку фрагментарних (недорозвинених) та власне дефіцитарних ролей, а також за рахунок трансформації конфліктних та гіпертрофованих ролей. Дефіцитарні та коупінгові ролі в результаті роботи в психодраматичних групах перейшли в розряд функціональних таких як смілива і кохана жінка;  розумна  мати; дочка, подруга, слухач, контактна і відкрита жінка; уважна людина; хороший вчитель; спокійна, упевнена в собі; цікава жінка;  жінка в стосунках з чоловіком; щаслива, самодостатня жінка. Бажання проявляти себе у творчості, спілкуватися з різними людьми говорить про прагнення учасників групи  до засвоєння трансцендентних ролей.
	Аналіз типових  сценаріїв жіночого життя, що реалізується через відповідні ролі та функції, які виконує жінка на різних етапах життєвого циклу показують певну закономірність: рольовий репертуар вітчизняної жінки (клієнтки) досить часто є законсервованим (закріпленим у стереотипній формі),  позаяк життя жінки  у поколіннях було підпорядковане виробленим віками правилам, нормам і цінностям; коупінгові ролі віддзеркалюють оптимальні засоби виживання в сім'ї й соціальних системах.
 Соціостатеві настановлення відображають національний характер взаємин статей, які історично вибудовувались на засадах біархатності, компліментарності сфер діяльності, пошани до жінки. Україна має історично сформовані етнопсихологічні передумови для досягнення тендерного паритету на сучасному розвитку суспільства.
Література 
1.	Андрєєва Г.М. Зарубежная социальная психология ХХ столетия: Теоретические подходы. Уч.пособие для вузов / Г.М.Андреева, Н.Н.Богомолова, Л.А.Петровская. – М.:Аспект Пресс, 2002. - 286 с.
2.	Берн Э. Игры в которые играют люди и люди, которые играют в игры / Э.Берн – Минск: Прмеб, 1992. – 383 с.
3.	Блатнер А. Постмодернизм и задачи психотерапии // [електронний ресурс] / режим доступу:http://hpsy.ru
4.	Блумер Г. Общество как символическая интеракция // Современная зарубежная социальная психология. Тексты / Под ред. Г.М.Андреевой – М.: Изд-во МГУ. - 256 с.
5.	Богомолова Н.Н. Роль (в социальной психологии)  // Психологический лексикон. Энциклопедический словарь в 6 томах. Социальная психология. Под ред. М.Ю.Кондратьева / Ред.-сост. Л.А.Карпенко. Под общей ред. А.В.Петровского. - М.: ПЕР СЭ, 2005. – с. 142.
6.	Де Гольжак В. История в наследство: Семейный роман и социальная траектория / Перев. с франц. И. К. Масалкова – М.: Изд-во Института Психотерапии, 2003.  – 233 с.
7.	Горностай П.П. Личность и роль: Ролевой подход в социальной психологи / П.П.Горностай. – К.: Интерпресс ЛТД, 2007. – 312 с.
8.	Гоффман И. Представление себя другим в повседневной жизни: Пер. с англ./ И.Гоффман – М.: Канон-пресс-Ц. Кучково поле, 2000. – 304 с.
9.	Келли Г. Процесс каузальной атрибуции // Современная зарубежная социальная психология. Тексты / Под ред. Г.М.Андреевой, Н.Н.Богомоловой, Л.А.Петровской. М.: Изд-во МГУ, 1984. - С. 127-137.
10.	Киппер Д. Клинические ролевые игры и психодрама/ Д.Киппер –СПб: Класс.- 1993.- 160 с. 
11.	Кон И. В поисках себя: Личность и её самосознание. – М.: Политиздат, 1084. – 335 с.
12.	Кон И. Социология личности. – М.: Политиздат, 1967. – 383 с.
13.	Лейенс Ж.Ф., Дарден Б. Основные концепции и подходы в социальном познании // Перспективы социальной психологи. Пер. с англ. – М.: Изд-во ЭКСМО-Пресс, 2001. – С 128-155.
14.	Лейтц Г. Психодрама: теория и практика. Класическая психодрама Я.Л.Морено. Пер. с нем./ Г.Лейтц. – 2-е изд. – М.: Когито-центр, 2007. – 380 с.
15.	Малкина-Пых И.Г. Справочник практического психолога. Техники транзактного анализа и психосинтеза/ И.Г. Малкина-Пых. – М.: Изд-во Эксмо, 2004.
16.	Мід Дж.Г. Дух, самість і суспільтво. З точки зору соціального бехевіориста: Пер. з англю/ Дж.Г. Мід – К.: Український центр духовної культури, 2000. – 374 с. 
17.	Морено З. Т. Психодрама: ролевая теория и концепция социального атома. /Пер. с нем. - М.: Класс, 1998. – 279с.
18.	Морено Я.Л. Психодрама / Пер. с англ. ./ Я.Л.Морено. –  М.: Аперель Пресс, Изд-во ЭКСМР-Пресс, 2001. – 528 с.
19.	Морено Я.Л. Социометрия: Экспериментальный метод и наука об обществе. Пер. с англ./ Я.Л.Морено. – М.: Академический проект, 2001. – 384 с.
20.	Ньюком Т. Социально-психологическая теория интеграции индивидульного и социального подходов // Современная зарубежная социальная психология. Тексты. / За ред. Г.М.Андреевой – М.: Изд-во МГУ. - 256 с.
21.	Січинський В. Чужинці пр. Україну.-Львів, 1991.- С.65.
22.	Стьюарт Й., Джойнс В. Основи ТА: транзакційний аналіз. Переклад з англ.. – К.: ФАДА, ЛТД, 2002. – 393 с.
23.	Фидлер К. Переработка социальной информации для суждений и решений // Перспективы социальной психологии: Пер. с англ. – М.: Изд-во ЭКСМО-Пресс, 2001. – С 156-185.
24.	Хьюстоун М., Финсч Ф. Теория атрибуции и иследовния. Основные вопросы применения // Перспективы социальной психологии: Пер. с англ. – М.: Изд-во ЭКСМО-Пресс, 2001. – С 156-185.
25.	Шибутани Т. Социальная психология: Пер. с англ./ Т.Шибутани. - Ростов н/Д: Феникс, 1999. - 539 с.
26.	Шутценбергер А. А. Психодрама / Пер. с франц. - Москва: Психотерапия, 2007. - 448 с. 
27.	Шутценбергер А.А. Синдром предков. Трансгенерационные связи, семейные тайны, синдром годовщины, передача травм и практическое использование геносоциограммы. М., 2001. – С.63
28.	Эрлахер-Фаркас  Б. Монодрама: Исцеляющая встреча; от психодрамы до индивидуальной терапии: Пер. с нем/ Б. Эрлахер-Фпркас, К.Йорда. – К.: Ника-Центр 2004. – 292 с.
29.	Biddle B.J. Recent developments in role theore // Annual Review of Sociology. – 1986. V.12 – P. 67-92. 
30.	Blatner, A. Role dynamics. In Foundations of psychodrama: History, theory, and practice. New York: Springer. -  1988.
31.	Blumer H. Symbolic Interactionism. Perspective and Method. New Jersey, 1969. P.70.
32.	Good W.G. The role-strain theory // Amerikan Sociologycal Review. V.20. – P.155.
33.	Gross N., Mason W.S., MacEachern A.W. Exploraihing in role analiysis. N.Y., 1958 – 379 p.
34.	Heiss J. Social roles // Sociolodgical penpectives on Social Psychology. N.Y., 1981.
35.	Linton R. The Stady of Man. N.Y., 1936.
36.	Overington  M. Kenneth Burke and the method of dramatism // [електронний ресурс] / режим доступу: http://uclinks.org
37.	Sarbin Th., Allen V.L. Role Theory //Lindzey G., Aronson E. The Hand-book of Social Psychology. Reading, 1968.
38.	Turner R.Y. Role-taking, role standpoint, and reference group // American Jornal Sociologi. – 1956, V.61. – P.316-328